LUMEKUNINGANNA Hans Christian Anderseni muinasjutt
Hans Christian Andersen MUINASJUTUD
Oodake, oodake!
Esimene vihmavari.
Teine...
Nüüd aga - tere! Mul on suur rõõm teid näha.
Tere ka teile, kogu maailma laste sõber, Hans Christian Andersen.
Linnud, lilled, toolid ja isegi see vana kapp: kõik te rääkisite talle oma jutte ja lugusid.
Nii mitmedki kuulis ta minu käest. Sest ütles ta ju minu kohta:
"Mitte keegi ei tea nii palju muinasjutte kui Ole-Lukoie."
Jah! Ma unustasin ennast esitleda. Minu nimi on Ole-Lukoie.
Vanadel aegadel nimetasid inimesed mind unenägude jumalaks.
Kuid öelge nüüd ise, kas ma sarnanen jumalale?
Olen lihtsalt väike võlurist inimene.
Õhtuti, kui te panete pea padjale ja poete teki alla,
hiilin ma kikivarvul teie kõikide juurde ja puhun õrnalt teile kuklasse.
Puhun - teie silmakesed lähevad kinni ja te...
uinute. Siis ma avan vihmavarju,
näete, selle kirju, heade toredate laste üle.
Hakkan seda niimoodi keerutama
ja nad näevad kogu öö kütkestavaid unenägusid.
Teine on see vihmavari. See on ette nähtud sõnakuulmatute laste jaoks.
Ma avan selle, nad jäävad samuti magama,
aga lamavad nagu puuhalud kuuris ja ei näe unes mitte midagi.
Kuid ma ei kahtle, et teie olete vahvad, armsad ja kuulekad,
mitte kiusupunnid ja laiskvorstid.
Ja seepärast räägin teile suurepärase muinasjutu. Kuulake ja vaadake!
Teie ees on vana linn.
Gerda, Gerda, sa kastad tänavat. - Oh, mida ma küll tegin?!
Hea, et ta ülesse ei vaadanud.
Taevas pole ühtki pilve.
Vaata, vaata! Pääsuke tõi lille.
Ma tahan ka sulle kingituse teha.
Näed! Ma kasvatasin selle sinu jaoks. - Ja mina kasvatasin selle sulle, Gerda.
Aitäh! Istutame nad ühte potti. - Istutame. Niimoodi.
Ja las nad olla lahutamatud. - Nagu meie.
Ja las nad olla sõbrad. - Nagu meie.
Ja las nad armastavad teineteist. - Ja las nad armastavad teineteist.
Nagu meie. - Jah.
Kaj! - Gerda!
Tulen. - Tulen.
Nägemiseni, Gerda. - Nägemiseni, Kaj.
Nad armastasid teineteist väga.
Suve veetsid nad oma õhusolevas aiakeses, aga kui algasid vihmad,
mille järel tuli külm oma pikkade talveõhtutega,
tuli Kaj Gerda juurde ja Gerda vanaema jutustas lastele muinasjutte.
Kui hea on, lapsed, kuulata, kuidas puud praksuvad koldes, kui akna taga on pakane!
Vaadake, jälle sajab lund ja iga helves on kui väike valge mesilane.
Vanaema, räägi, kust lendavad meie juurde need valged lumemesilased?
Kaugelt põhjast.
Lendavad meile üle külmade merede, läbi jäiste tuulte, tormide ja udu.
Kõik nad on Lumekuninganna ustavad teenrid.
Seal on jääst loss. Selles lossis elabki Lumekuninganna.
Kas ta on ilus? - On raske ette kujutada, kui ilus ta on.
Ta on üleni jääst,
silmipimestavalt sätendavast jääst, aga ometi elus.
Ta silmad säravad nagu tähed, kuid neis pole soojust.
On palju imesid tema külmas lossis. Seal on jääst peegel.
Lumekuninganna vaatab sellesse ja näeb kõiki oma valdusi.
Lõputuid lumevälju, jäätunud meresid.
Tihti lendab ta õhtuti mööda linnatänavaid ja piilub akendesse.
Ah, see on tema! Vaatab meid. - Mida sa kardad?
Seal pole mitte kedagi. Oh, sind arakest!
Kas ta, Lumekuninganna, võib meie juurde sisse tungida?
Proovigu ainult! Ma panen ta kuuma ahju peale istuma ja ta sulabki üles!
Kuuma ahju peale! - Ja ta sulab üles!
Nõiun teid ma, jäised killud, teid nõiun oma võluväes.
Lennake nüüd tormituultes joobumuses oma väest,
et silmad ja ka süda, neil inimestel lollidel
siis tunda saaks, kui kild silmas just, ümberringi kõikjal ainult inetust.
Ja see, kel kild südamesse läinud, seda õelus võtku, et teeks ta kurja ainult.
Saagu nii! Lennake!
Oi, milline tuisk! - Vaatame.
Lumekuninganna! Ta vaatas meie aknasse.
Pange ruttu aken kinni.
Mulle läks jääkild silma. Ja teine südamesse.
Las ma vaatan. - Pole midagi, kõik on möödas.
Ilmselt tuli välja.
Meie lilled!
Viska need prügikasti!
Vanaema, vanaema! - Ära nuta, Gerda. Ära nuta.
Vaene Kaj.
Tema süda on muutunud jäätükiks.
Ta on hakanud Gerdat solvama ja pilkama isegi tema vanaema.
Ja kõige põhjuseks olid killud, mis tungisid ta silma ja südamesse.
Noh, vaadake, mis sai edasi.
Kaj!
Kaj! Kaj!
Kas ma võin koos sinuga kelgutada, Kaj? Kas võin?
Kukud maha, hakkad nutma.
Varem sa sõidutasid mind, Kaj, ja ma ei kukkunud mitte kunagi.
Ja kui ma kukun, ma ei nuta. - Ei kukkunud? - Ei.
Ja ei nuta? Noh, istu siis.
Ah et ei kuku! Ah et ei nuta!
Vaata, Kaj, ma ei nuta. Tõesti, ma ei nuta.
Kaj, tule meiega! Tule, Kaj!
Kuhu sa lähed?
Ära mine, Kaj, ära mine!
Sa tahtsid mind kuuma ahju peale istuma panna?
Oled läbi külmunud?
Tule minu juurde.
Kas ikka on veel külm? - Mul on külm. Ja siin on valus.
Rohkem ma sind ei suudle.
Usalda mind, mu poiss. Me läheme lennates imelisse kuningriiki.
Kui oled seal, unustad sa kõik. Sinu süda muutub jääks.
Ei tunne see rõõmu ega muret, ainult rahu ja külmust - see on õnn.
Möödus talv, kuid Kaj ei tulnud tagasi. Asjata ootas teda väike Gerda.
Aga kui lõpuks saabus kevad, pani Gerda selga oma kõige parema kleidi,
jalga uued punased kingad, suudles magavat vanaema ja läks Kajd otsima.
Vapper väike Gerda!
Öelge mulle, palun, kas te teate, kus on minu vennake Kaj?
Me ei tea, ei tea, ei tea. Pole näinud.
Võibolla sina tead, kus on Kaj.
Mää! Ma ei tea, ma just äsja sündisin.
Jõgi, jõgi, ütle mulle, kas võib olla nii, et Kaj on uppunud?
Siin on mu uued kingad, võta need, mul pole kahju, ainult ütle, kus on Kaj?
Sa ei taha minu kingitust? Pole võimalik, et sa ei tea.
Palun, võta!
Tänan sind!
Kas sa viid mind Kaj juurde?
Ära karda, ära karda, me oleme siin, me oleme siin. Ära karda!
Oh, sõdurid!
Lõpetage see lärm! Vaikust!
Oh, sa õnnetu pisike! - Tervist!
Kuidas sa sattusid sellele laiale kiirevoolulisele jõele?
Ma otsin oma kasuvenda Kajd.
Lähme, lähme. Sa oled näljane ja väsinud.
Oh, kui ilusad lilled!
Kas ma tohin neilt küsida, kus on Kaj? - Sa oled ise nagu lilleke.
Olen ammu soovinud endale saada sellist armast väikest tüdrukut.
Heida pikali ja puhka. - Ei, ei, ma pean otsima Kajd.
Maga, maga.
Unusta kõik.
Las iga päev, mille veedad siin, tunduda sulle tunnina,
aga nädal - nagu päev. Maga, maga.
See vana naine oskas nõiduda.
Ta ei olnud kuri nõid ja nõidus ainult harva - oma lõbuks.
Aga nüüd nõidus ta seepärast, et tahtis, mis see ka maksaks, jätta Gerda endale.
Aga selleks pidi tüdruk unustama kõik, unustama Kaj.
Miks ma siin olen? Kuhu ma läksin? Miks?
Mitte midagi ei mäleta, mitte midagi.
Miks ma olen nii kurb? Mul on mingi mure.
Roosid. Roosid? Valge ja punane.
Meelde tuli! Kay!
Pole vaja, ärge tõstke häält! Ärge puhuge pasunaid. Halastage väikesele Gerdale.
Värav, armas värav, ma pean otsima Kajd. Lase mind välja, palun.
Aitäh!
Sügis. Aga seal on suvi.
Kaj!
Mu kallis Kaj! Kus sa oled?
Vasta!
Nad nutavad Kajd taga.
Tervist. - Tervist.
Minu nimi on Karraks. - Väga meeldiv.
Miks te jalutate nii hilja ja täiesti üksi? Kas te tõesti ei karda?
Ma kardan väga, kuid ma otsin Kajd.
Härra Karraks, ehk teate teie, kus Kaj on?
Kaj? Ilmselt poiss?
Jaa-jaa! Hea, lahke, julge. - Hea, lahke, julge?
Hiljuti meile ilmus siia üks selline. - Võibolla oli see Kaj?!
Ilmus, ja meeldis kohe hirmsasti meie printsessile.
Kaj ei saa mitte meeldida.
Nüüd ei lase ta teda enda juurest kuhugi.
Neist on saanud lahutamatud, kraaks, kamraadid.
Härra Karraks, öelge, kuidas ma ta leiaksin?
Pole midagi lihtsamat. Ma viin teid lossi.
Tal on heledad lokid. - Kaj!
Julge. Sinised silmad.
Muidugi on see Kaj. Kiiremini, kiiremini! Jookseme!
Oodake! Ärge jookske!
Jõudsime kohale. - Kui ilus siin on!
See on minu pruut. - Tervist.
Ta on lossis teenistuses. Aga see on meie printsi õde.
Tervist. Te sattusite meile väga õigel ajal. Täna on lossis ball.
Aga
teid lossi ei lasta. - Miks?
Te olete ju paljajalu. - Ah, paljajalu.
Palun sind! - Noh, hea küll, oodake.
Pärast ma viin teid sisse, tagaukse kaudu. - Aitäh.
Oh, kui tore!
Kõik juba magavad, lähme. - Jookseme!
Võtke see, läheb tarvis. - Aitäh!
Seal seisab keegi.
Milline naiivsus!
See on ju ainult raudrüü. Kuulete, see on seest tühi.
Jah, tühi.
Üks, kaks, üks, kaks. Üks, kaks, kolm, neli.
Öelge, kas ma näen varsti Kajd?
Te hukutate meid kõiki! Siia tullakse.
Oh, kuidas mu süda taob!
Milline pidurdamatu lobisemishimu! Lähme.
Vaadake, veel üks!
Kuulete? Tühi! - Mida te teete? See on tõeline.
Noh, jõudsimegi pärale. - Kohe ma näen teda.
Kaj, armas Kaj, ärka. - Leidis üles.
Oi! See ei ole tema. - Pole tema?
Valve! Valve!
Ah, sa vaeseke! Ära karda, väike tüdruk. Ütle, mis on juhtunud?
Vabandage mind ja mu sõpru.
Kui huvitav!
Mõtlesin, et olete mu armas vennake Kaj. Otsin teda kogu laiast ilmast.
Oh, kui romantiline!
No mis te seisate nagu lollakad?! Vabastage nad kõik!
Ja nüüd - parem pool!
Ümberpöörd!
Sammu marss!
Miks sa nutad, vaene tüdruk?!
Ah, kui liigutav!
Jah, see ei olnud Kaj. Milline kibe pettumus!
Aga tegelikult ka - kus on Kaj? Vaatame.
Nii, otsime. Ahaa! Käes!
Siin see on - talve jäine tipp.
Need on elusatest lilledest huvitavamad. - Sul on õigus, Kaj.
Milline täiuslikkus! Mitte üht vale joont.
Sa oled muutunud väga targaks, Kaj. - Jah, kuid neil pole üldse lõhna.
Kaj, olen sulle korduvalt öelnud, et lillede lõhna, ilu ja rõõmu,
poeetide luulet ja armastust pole olemas.
Pead selle kõik unustama, Kaj. Unustama!
Jah, unustama.
Kas sa tead, mis on rõõm, Kaj? - Ei.
Aga ilu? - Ei, ei tea.
Kas mäletad, mis on armastus, Kaj? - Armastus? Ei tea.
Meelde tuli! Gerda!
Gerda? - Jah. - Sa mäletad Gerdat? - Jah.
Pole midagi, unustad ka tema.
Varsti muutub su süda üleni jääks.
Gerda, me kingime sulle selle kuldse tõlla.
Ja veel selle muhvi.
Ja proovi mitte käia jalgsi. - Hästi, ei käi.
Aitäh, aitäh!
Soovin, et sa ruttu leiaksid Kaj.
Nägemiseni! - Nägemiseni!
Head teed, Gerda!
Kui lahked inimesed ja loomad!
Kuld,
karusnahad,
tüdruk!
Vaata aga, kui toredake ümarake. Proovime, kuidas ta ka maitseb!?
Proovime.
Või hammustama! Ah, sina nurjatu kasvatamatu plika!
Eemale, see on minu mänguasi.
Oh, milline muhvike! Anna siia! - Mis sa nüüd, see on ema jaoks.
Eemale, teie kõik!
Ära karda, nad ei tapa sind.
Kuni mina sinu peale ei vihasta.
Oi, millised kindad! - Säh, võta. - Müts! - Ja müts.
Noh, lähme!
Hei, sa tõld nüüd lenda, rutem veel, jah, rutem veel!
Hei, et oleks tunda, et saatan pöörast sõitu teeb!
Hei, punn pealt nüüd võta, sa pole röövel veinita!
Hei, sa pole tita, aam põhjani nüüd kummuta!
Tule, tule! - Tulen.
Imetle, need on minu loomakesed.
Noh, anna musi!
Vaeseke.
Metsa võrukaelad.
Tere, Möku! Tantsi! Tantsi, Möku, tantsi!
Ära piina, ära piina teda!
Lollused.
Õrnake nagu vasikas!
Ja nüüd hakkad sina ka elama minu loomaaias, printsess.
Ma ei ole printsess, olen lihtsalt Gerda.
Käin mööda laia ilma ja otsin oma kasuvenda Kajd.
See on tobe. Aga kus ta siis on? - Ma ei tea.
Kohutavalt tobe. Noh, räägi juba kõik!
Jutusta!
Ja siis saan kadus ja viis minu juurest Kaj...
igaveseks.
Oh, ei! Nad ei tapa sind, parem, parem ma teen seda ise.
Me teame, me teame, teame, kus on Kaj! Lumekuninganna varastas ta.
Lumekuninganna!
Ta tuhises meie pesast mööda. - Teel Lapimaa poole.
Ta puhus meie peale. - Kõik surid. Ainult meie jäime ellu.
Lapimaa, kus see on? - Kaugel põhjas. Oo, kui ilus seal on!
Mida sa seal veel lobised? - Nad teavad, kus on Kaj.
Ja sina ära ulu. Noh, mida te teate?
Me teame, me teame. - Me teame kõike.
Mina ka tean.
Tead?
Tead.
Kuula! Lasen su vabadusse, aga selle eest viid tüdruku selle Lumekuninganna juurde.
Kui tore! - Tänan sind.
Teie seal, tasa, või ma mõtlen ümber. - Tasa, või ta mõtleb ümber.
Oota nüüd. Näed, võta müts. - Aitäh.
Kindad. - Aitäh. - Muhv. - Aitäh. - Ei, muhvi ma jätan endale.
Nüüd ruttu, ruttu! - Tänan sind kõige eest, aitäh!
Vaiki, ära nuta, aga muidu - ehk mõtlen ümber, ah?
Hüvasti!
Õrnake nagu vasikas! Nüüd minema siit! Kihuta nagu välk!
Ja vaata, et hoiad tüdrukut. - Hüvasti!
Õrnake nagu vasikas.
Kaduge teie ka kõik, ära olete tüüdanud, ära olete tüüdanud, kasige minema!
Kõik, kõik, kõik, käige minema! Tüütused, minema siit!
Õrnake nagu vasikas, nagu õrn vasikas.
Jätke mind, jätke mind üksi, palun.
Kiirusta, armas, kiirusta!
Noh, kallike, palun!
Oh, te vaesekesed.
Tõsi, Lumekuninganna oli siin, kuid see oli ammu.
Ta kihutas edasi, Soome. - Aga minu vennake?
Jaa-jaa, temaga koos oli poiss, täiesti külmunud. - See oli Kaj.
Armas põder, me peame Kaj kiiresti leidma. Ruttame!
Küll on kahju, et pole paberit, üldse kohe mitte.
Noh, hästi!
Nii, just nii.
Annad selle vanale soome naisele, ta aitab sind. Kiirusta, kiirusta!
Ma olen jälle vaba, aga mul on kiire, kiire.
"Aita Gerdat".
Kaj, Kaj, me peame päästma Kaj.
Anna talle tosina vägimehe jõud. - Ei! Tugevamaks, kui ta on,
ei saa teda keegi teha.
Mis võiks olla tugevam ustavast südamest?!
On vaja kiirustada! - Ma ei maga, ei maga.
Kindad!
Oota!
Kindad!
Saapakesed! Pane kasukas selga, kasukas!
Edasi, kallis põder, edasi!
Me peame päästma Kaj, peame.
Tõuse, palun sind.
Ma tean, et sa oled väga väsinud. Tean, aga palun sind, tõuse.
Anna andeks.
Kaj, ma tulen sinu juurde.
Kaj!
Kaj, Kaj, Kaj.
Kaj?
See olen ju mina, Gerda.
Ettevaatust! Sa lõhud ära minu jääskulptuuri!
Kaj! Kaj!
Kui palav! Ja siin on valus.
Kild. Kild tuli välja!
Gerda, kallis Gerda! - Ära tundsid, ära tundsid!
Kaj! - Gerda! Gerda!
Gerda! - Kaj!
Lumekuninganna! - Jookseme minema, jookseme ruttu.
Liiga hilja.
Jäta meid rahule. Kaj ei kuulu enam sulle.
Ma ei anna teda sulle, ei anna.
Miks sa vaikid?
Mine minema! Kuuled? Mine minema.
Saage õnnelikeks! - Hüvasti, hüvasti, hüvasti!
Olge õnnelikud, lapsed!
Nägemiseni, aitäh sulle! Nägemiseni! Hüvasti!
Olge õnnelikud! - Aitäh, aitäh, hüvasti!
Saage õnnelikeks! - Nägemiseni!
Aitäh kõige eest! Nägemiseni!
Meie roosid. - Nad on uuesti õide puhkenud.
Julgen arvata, et neid ja teid ootab ees veel palju imelisi muinasjutte.
Aga seda te teate isegi.
Jutustas Pastella